Слав Г. Караславов
Повест за Филимон и Маша

chitanka.info

На всички бъдещи изследователи,

които още ходят с къси панталони,

с любов посвещава —

Авторът

1

Навярно много от вас не знаят, че далече на север, където всъщност никога няма лято, а има по-топла или по-студена зима, през цялата година има само един ден. И една нощ, разбира се. В края на лятото слънцето се наклонява на запад, но не залязва, а отново се издига на небето — също като че ли се бои да остави тази заледена земя, наречена Арктика, цели шест месеца без светлина. А когато у нас настъпи пролет, в един от мартенските дни слънцето неочаквано се подава на тъмния хоризонт. Хвърля една малка, розова усмивка на ледовете и отново се скрива. На следващия ден вече се изкачва по-високо на хоризонта и, зарадвано, вече не залязва половин година.

Ако съдим по нашему, в ранна пролет, а ако съдим по полярному, малко преди разсъмване, в ледената бърлога, издълбана между два големи синкави ледени блока, старата Нану роди две бели мечета. Вън беше още нощ, трещяха свирепи студове, бесният северен вятър повдигаше цели облаци снежен прах и ледовете гърмяха тежко и силно като оръдия. А в ледената бърлога беше тъмно и топло. Широкият гръб на Нану затваряше изхода, от тялото й се излъчваше топлина, а от стените капеше вода. Двете малки бели мечета сучеха топло мляко, търкаляха се по мазния кожух на майка си и набираха сили.

И ето, един ден старата Нану се отмести от входа на бърлогата. През отвора нахлу светлина. Двете мечета замигаха, след това набърчиха черните си нослета и едно след друго кихнаха. Кихнаха високо, така както кихате и вие, когато например имате хрема.

След това тръгнаха след Нану. Излязоха вън. Грееше ниско полярно слънце и ледените скали хвърляха дълги сини сенки. В бърлогата беше топло, а навън — студено. Двете мечета се огледаха — докъдето стигаше поглед, имаше само бяла, чиста равнина. След това пристъпиха напред — под широките им космати лапи снегът скърцаше. Нану ги поведе напред по равнината. Завиха край ледените блокове и тук за пръв път видяха вода. Ледовете се бяха пукнали и между тях чернееше океанът.

Нану се засили и от леда скочи във водата. Цял фонтан солени пръски се вдигна нагоре. Няколко капки паднаха на черните мечешки нослета. И те кихнаха за втори път. След това с мъхнатите си лапи обърсаха нослетата си и видяха, че са останали сами. Старата Нану я нямаше. Мечетата заскимтяха уплашено. И точно когато се чудеха какво да правят, от водата се показа черният нос на Нану. В устата си държеше една голяма риба, която още трепереше.

Мечетата за пръв път вкусваха риба. Те с радостно ръмжене се нахвърлиха върху нея, сборичкаха се, търколиха се по снега. А след закуската започнаха весели игри. Старата Нану ги учеше да се ориентират сред ледовете, да се крият ловко, да се пазят, да се борят… А когато се наиграха до насита, Нану ги поведе на лов. Тя ги остави сред блоковете и им заповяда внимателно да гледат.

Двете мечета се притиснаха едно до друго и малките им черни очички, които приличаха на боровинки, започнаха да следят какво прави майка им.

Нану се спусна от блоковете на равното, огледа се, подуши чистия и студен въздух и внимателно се приближи до една кръгла дупка в леда. След това легна на пет-шест крачки от нея. Сложи голямата си лапа пред носа си — всички бели мечки знаят, че носът им е черен и затова, когато ходят на лов, го прикриват с лапата си.

Не мина много време и от кръглата дупка в леда се показа черна кръгла глава с щръкнали мустаци и ококорени кафяви очи. Двете мечета трепнаха и се свиха. А старата бяла мечка дори не мигна. Тя лежеше спокойно и неподвижно, така че отстрани можеше да бъде взета за голяма бяла преспа. Тя знаеше, че тюленът, наричан нерпа, е много плашлив. Най-малкото движение щеше да го подплаши.

Но нерпата не видя нищо подозрително. Тя изпръхтя един-два пъти и изскочи от дупката. Отъркаля се в снега, отпълзя с тромавото си тяло настрани и се изтегна на слънцето. В Арктика животните също обичат слънцето и се изтягат под неговите лъчи. За нас, разбира се, би било по-приятно на този северен плаж да се пързаляме с шейна или със ски, но те са свикнали със студа и той не им прави впечатление.

Щом глупавата нерпа се изтегна на слънцето, старата Нану скочи. И докато нерпата разбере защо снежната преспа до дупката изведнъж се раздвижи, голямото космато тяло се пльосна върху единствения път към спасението. Нану призивно заръмжа. Тогава двете мечета с радостно скимтене се спуснаха към майка си. Двете малки пухкави топки се търкаляха презглава, обхванати от първата ловна треска. След петнадесет минути ловът бе завършен. Студът покри малката кръгла дупка с ледена коричка, северният вятър нахвърля върху кървавото петно бяла снежна покривка, а Нану и двете мечета, сити и доволни, се отправиха към бърлогата си. Вятърът сипеше в очичките им сняг, но шубките им бяха толкова пухкави и дебели, че те не усещаха студ.

Така минаваха ден след ден. Нану учеше мечетата на всички ловни хитрости, с часове играеше с тях, тримата заедно се къпеха в ледените води на океана и след това блажено се изтягаха под слабите лъчи на северното слънце.

Веднъж, когато слънцето слезе ниско над хоризонта, което означава, че вече е нощ, Нану ги поведе след себе си. Далеч се чуваха трясъци, по ледените блокове преминаваха тръпки, тук-там по леда пробягваха пукнатини. Белите мечки бягаха на юг. Настъпваше времето на късото полярно лято, когато ледовете започваха да се движат, да се пукат, да се блъскат и да се покачват един върху друг. Между отделните блокове се образуваха пукнатини, в ледените води минаваха цели пасажи риба, глупави нерпи и тлъсти тюлени се срещаха често, тук-таме можеше да се видят и моржове…

Тороси! Интересно.

На десетия ден пред тях се изпречи безкрайно ледено поле. Ниското слънце хвърляше на леда дълги сини сенки. Край тях се издигаше стената на начупените ледове… Нану се спря, подуши въздуха, ослуша се… Някъде от небето идваше бръмчене. И този звук не приличаше нито на сухия лай на тюлените, нито на пресипналия рев на моржовете.

Нану сви към ледовете. Двете мечета я последваха.

Бръмченето нарастваше, след това премина в непрекъснат рев. Над леденото поле прелетя чудновата птица с червени криле, много пъти по-голяма от голямата Нану…

2

В кабината на самолета бяха трима: командирът Альоша Кисельов, вторият пилот Женя Тарасенко и бордният инженер Василий Панченко. Отзад, в багажния отсек, щурманът и радистът варяха чай, а шестимата изследователи седяха край масата и наведени към илюминаторите следяха леденото поле.

Червенокрилият самолет принадлежеше на Полярната авиация. Той прелиташе от район в район, пилотите избираха на око твърд лед и след това кацаха. Изследователите монтираха върху леда автоматични уреди за наблюдение на времето, проверяваха действието им и самолетът отлиташе към ново място.

Женя пилотираше самолета, а Альоша гледаше картата. В този район трябваше да поставят метеорологична станция.

— Май че този лед отдолу е здрав — каза Альоша. — Я, Женя, завърти над него и малко по-ниско!

Самолетът се спусна ниско.

— Как мислиш? — отново се обади Альоша.

— Ще издържи — уверено каза Василий. — Дай да опитаме!

— Ей, отзад! — провикна се Женя. — Кацаме!

Винаги при кацане в кабината на самолета настъпваше мълчание. Кой го знае този лед долу какво представлява. Отгоре е бял и равен, изглежда здрав. Ами ако има някъде някоя заснежена пукнатина?

Альоша мислено набеляза точките на кацане, насочи самолета. Женя му помагаше с втория волан.

Секунда, две, три… Ските на самолета докоснаха леда, плъзнаха се по него, очертаха две широки бели линии и опашка от снежен прах. И след малко отново се оказа във въздуха. Долу остана леденото поле и двете следи от ските.

Всички мълчаха и ги наблюдаваха. Ако следите почернеят — значи отдолу има вода и кацането е опасно. Но следите си оставаха бели.

— Хайде, кацаме! — реши Альоша.

Самолетът отново се насочи, отново под ските заскърца снегът и зад него се изви бяла снежна опашка. Моторите работеха, силата намаляваше и най-после самолетът спря.

Вратата се отвори. Радистът пусна стълбичката. На петдесетина метра в дясно се издигаше стената на ледовете. В ляво — безбрежна ледена равнина.

Един след друг хората слязоха. Географът веднага нагласи уредите си, за да определи мястото, другите мъкнеха брезентените чували и сандъците, разопаковаха инструменти. Последен на леда скочи Женя. Той имаше особена задача — да пази. Зареди пушката, бръкна в ръкавите на шубата, подскочи няколко пъти, за да раздвижи вцепенените си и изтръпнали крака.

Слънцето грееше, наведено ниско над хоризонта. Беше два часа след полунощ и сенките бяха дълги, легнали като сини петна върху синия лед. Въздухът беше резлив и чист, а небето — избеляло, матово, се сливаше с невидимия хоризонт.

Докато хората работеха около самолета, старата Нану надничаше иззад един леден блок. В голямото й тяло се надигаше омраза, в гърдите й клокочеше сподавен рев. Но тя бе стара и опитна, знаеше, че не бива да се издава предварително. В движението по леда, в шума, в тропането и веселите подвиквания Нану виждаше заплаха за двете си деца, за двете малки бели мечета с черни нослета и очи като черни мъниста.

Нану се ядосваше все повече и повече. Хората не мислеха да си отиват. Най-накрая не издържа. Като заповяда на мечетата да не излизат, тя събра четирите си могъщи лапи на едно място и сякаш отхвърлена от могъщи пружини изскочи на открития лед…

Когато Женя я видя, малко се обърка — Нану беше огромна бяла мечка. Такава не беше виждал досега. Тя правеше големи скокове, бялата й козина светеше в слънчевите лъчи, а повдигнатите черни устни показваха четири големи жълти зъба, от които и по-смели хора биха се уплашили.

— Пази се! — извика Женя и вдигна пушката.

Хората на леда се огледаха. Вкамениха се. Нану се носеше като хала, като студен северен вятър, готова да смаже и разгони всеки, който заплашва децата й. Нану правеше огромни скокове. Малките й очички се бяха налели със злоба, бяха почервенели. Ей сега ще стигне до тези нищожества, които дори нямат собствена кожа, за да ги пази от студа, които се плашат от студената вода, които бръмчат и вмирисват всичко на бензин… Още два скока, още две напрежения на могъщите лапи…

И в този миг под крилото на самолета блясна огънче. Нещо изтрещя — като че ли някъде се пукна леден блок. Нану не усети болка. Само лапите й омекнаха. Тя не разбра какво се беше случило, но спря. Приседна на задните си лапи. Озъби се. От къде се взе тази слабост? Миг само да си почине! Нану отново се повдигна. Но святна второ огънче, пак изтрещя, като че ли се счупи леден блок и този път усети силен удар в гърдите. Бялото небе, под което старата Нану беше срещала не един слънчев изгрев, потъмня, слънцето се завъртя, ледът като че ли се отвори под нея. Тя тежко полегна на хълбок, поиска да се озъби, но силите я напускаха. Само очите й, все още червени от ярост, гледаха към потъмнялото бяло небе… За пръв път й стана студено. След това си спомни за двете малки бели мечета, оставени в ледовете, поиска да ги повика, но слънцето угасна и старата Нану умря…

Хората се събраха около нея. Стояха мълчаливи. Бяха бледни, чувствуваха неприятно треперене в ръцете си и коленете си. И не се радваха. Съжаляваха. В тези огромни пусти пространства на ледове и студ, снежни бури и страшни катастрофи, живите същества са малко. И гибелта на всяко едно от тях е загуба.

— Ех, ти! — въздъхна Женя. — Глупачка!

Той се беше подпрял на карабината и сините му очи оглеждаха огромната стара Нану, която никога повече нямаше да ходи на лов из великата бяла пустиня.

— Красавица! — каза Альоша. — Жалко. Да беше почакала — ние сами щяхме да си идем…

— Може би е била гладна! — обади се радистът. — В тоя лед тука…

Останалите мълчаха.

— Хайде, че нямаме време! — заповяда Альоша.

И отново всички се заловиха за работа.

Двете мечета се гушеха в ледените блокове. Те не разбраха какво стана. Защо не се връща добрата стара Нану, с която беше така спокойно и весело? Те търпеливо чакаха, мигаха с кръглите си очички, докато най-после страх се промъкна под малките бели кожухчета.

В края на краищата, какво ще стане, ако погледнат? Нищо. Нали Нану е някъде там? Тя винаги ще се притече на помощ. И две черни нослета се подадоха иззад ледения блок.

Край голямата мълчалива птица шареха хората. Те забиваха някакви чудновати предмети в снега, опъваха някакви черни нишки, а майка им спокойно лежеше край тях. Значи няма нищо опасно!

И като преодоляха страха си, двете се втурнаха към Нану.

Хората ги видяха. Замахаха с ръце, затичаха се към тях. Мечетата спряха. Поискаха да се върнат назад, но Нану беше толкова близо!

И в този момент хората ги хванаха…

Двете мечета се бориха мъжки — така както е прието да се бори една бяла мечка. Те се опитваха да захапят с острите си зъбки дебелите ръкавици, носовете, шубите. Ръмжаха, ритаха с лапичките си, призоваваха Нану на помощ, но тя лежеше спокойна и неподвижна.

След пет минути ги качиха в самолета. Тук беше тъмно, мръсно и черно, като кожата на онзи дебел и глупав тюлен, когото бяха изненадали онзи ден далече от спасителната вода. Как можеха тези двукраки същества да се затварят в такава миризлива кутия, когато наоколо има толкова чист и хубав сняг!

Но мечетата бяха твърде уплашени и скоро замълчаха. Телата им трепереха, чудеха се къде да се скрият от хората, които се бяха надвесили над тях и непременно искаха да ги погалят зад врата — онова място, което всички бели мечки пазят от докосване. Как не знаят тези хора такива прости неща?

Скоро ги оставиха на мира. Раздаде се рев, всичко наоколо затрепери, заподскача, после изведнъж се успокои и родният лед, широките простори с бяло слънце и студена вода останаха някъде далече долу. Така започна необичайната история на двете бели мечета…

3

В радиокабината на станция „Северен полюс-19“ беше тихо и топло. Дежурен беше Валерка. До него, наведен над метеорологичния бюлетин, работеше Миша. Обикновено тук се събираха повече хора, но сега всички бяха на кино в каюткомпанията и затова лагерът изглеждаше пустинен и безлюден.

Валерка преслушваше пространството. Свърза се с колегата си от далечното селище Чокурдах, предаде две телеграми за Москва и Ленинград. След това остави слушалката, потри ушите си и включи магнетофона.

Миша вдигна глава и строго го погледна. Валерка веднага изключи музиката — тук, на Полюса, бяха свикнали да се разбират без думи. Щом Миша работи, значи музиката му пречи. Скучно е да седиш, ей така, без работа, но нямаше какво да се прави. Валерка въздъхна, дръпна чекмеджето и измъкна някаква дебела книга…

Зумерът на радиостанцията тихичко изписка.

Валерка остави книгата, завъртя лостчетата и бутончетата.

Такова повикване в такова време беше нещо необикновено, та дори Миша откъсна поглед от картата и вдигна въпросително белите си вежди.

— „СП-19“! Приемам…

Валерка започна бързо да пише нещо на бланка. След това се пресегна, вдигна телефона и набра номер 1 — каюткомпанията.

Миша Судаков. Кратка почивка.

— Началникът на радиостанцията! — каза той.

След две минути вратата се отвори и вътре, заедно с облак бяла пара и студен въздух, влезе Артур.

— Кой е?

— Екипажът на Кисельов.

Артур пое микрофона, духна в него, обади се:

— Ало, Альоша! Артур е на микрофона!

След това настъпи дълго мълчание. И накрая пак:

— Разбира се, Альоша! Винаги сте добре дошли при нас. Какво? Подарък ли? Трогнати сме. А какъв е подаръкът? Казваш: тайна? Добре, кога да ви чакаме? След четиридесет минути ли? Готово.

Артур остави микрофона на масата. Погледна часовника си, след това и другите три часовника над главата на Миша. Единият от тях показваше московско време, другият — абсолютно слънчево време, третият — местно, полюсно време.

— След четиридесет минути при нас ще кацне Альоша Кисельов. Возят ни някакъв подарък.

— Не казаха ли какво е поне? — попита Миша. — Дали е нещо за ядене или за пиене?

Тримата се засмяха.

— Ще видим! — каза Артур. — Щом ще има подарък, трябва да ги посрещнем!

И излезе.

След малко повече от един час цялото население на станцията „СП-19“ беше навън. Полярниците оглеждаха бялото небе и напрягаха слух да чуят откъде именно ще се зададе самолетът с червените крила.

Гостите тук са рядкост. А и най-близкото населено място е на хиляда и шестстотин километра… Затова, щом самолетът кацна до лагера и витлата му престанаха да вдигат снежен прах, всички се спуснаха да посрещат скъпите гости.

В кухнята Валя Дондуков вече вареше черно кафе и чай, режеше тънки резени салам, подгряваше яденето и наливаше в големите фаянсови чаши гъст сироп от ягоди.

Каюткомпания на Полюса се нарича столовата. Това е най-просторното помещение, където полярниците обядват, слушат музика, гледат кино, играят билярд или могат да четат и да се занимават. Вън, до вратата й, е закована зелена палма от шперплат. Когато температурата падне под тридесет градуса, дежурният по лагер нахлупва на главата на крокодила стара кожена шапка — ушанка, която предупреждава всички — пазете си ушите и носовете от замръзване.

И сега, в този твърде късен час, всички бяха в столовата. На масата бяха натрупани веднага закуски, топло кафе и чай. Може ли да се оставят гостите да пият кафе сами? Не, разбира се!

Когато първите чашки вече бяха изпити, Альоша Кисельов стана и почука с нокът по чашата си:

— Хубаво е при вас! — каза той. — Много е хубаво! Топло, приятно. Пиете си чай, кафе, пък и други неща… И храна си имате достатъчно…

— Ами вие да не би да летите гладни? — попита някой.

— Не, разбира се! — каза Альоша. — Но нашите запаси са точно пресметнати и разпределени. А когато двама попаднат в беда, не можем да им помагаме вечно. У нас е тясно, в самолета! Та искаме да ви помолим, ако имате място и възможности, да приемете още двама полярници!

В каюткомпанията настана тишина. Всички въпросително се наведоха напред.

— Как така? — попита Едик. — Откъде сте ги взели тия двамата?

— Това е отделен въпрос. Ще ги приемете ли или не?

И тогава стана Артур. Той поглади голямата си брада, поокашля се и отвърна:

— Законът на Севера е да се оказва помощ на всеки, който е попаднал в беда! Ще приемем тези двама нещастници. Къде са те?

Альоша погледна към Женя, намигна му:

— Женя, доведи пътниците, моля те!

И докато Женя излизаше, в каюткомпанията настъпи тишина. След няколко минути вън се чу някакво тропане, някой извика, нещо заръмжа и вратата се отвори. В каюткомпанията влезе Валя Дондуков с розово, засмяно лице. Белият му калпак се беше килнал настрани. А зад него се появи Женя с двете бели мечета под мишницата.

Всички скочиха на крака. Всеки искаше да погледне отблизо двете бели гостенчета.

Альоша пое мечетата от Женя, връчи ги на Артур:

— Ето ги двамата нещастници. Останали са без баща и без майка! Не можем да ги гледаме в самолета, за което искрено съжаляваме, но ви ги подаряваме от все сърце! Тук ще пораснат!

Маша и Филимон се готвят за сън.

Дълго след това в каюткомпанията не стихнаха веселите разговори. Всеки искаше да погали мечетата, да им се порадва. А добрият Валя отвори две кутии сгъстено сладко мляко, за да почерпи неочакваните гости…

— Внимание, другари! — каза Артур и веднага всички разговори затихнаха. Артур е началникът на експедицията и затова неговата дума е закон. — Не може членове на славната младежка станция „СП-19“ да съществуват без име. Чакаме вашите предложения!

След кратко съвещание стана Льоня Василев:

— Колективът на метеоролозите и радистите предлага да назовем мечока с името Михаил, а мечката — Феня!

— Не е приемливо! — завикаха другите.

— Предлагам Топтигин и Топтига! — обади се някой.

— Откъде го измислихте! Грубо!

— В старо време ловците в Сибир са наричали големите и яки мечоци с името Филимон! — обади се Анатолий Воробьов. — А най-известното руско име е според мен — Маша! Моето лично предложение — Филимон и Маша!

— Браво!

— Приема се!

Отново настъпи шум и оживление.

— Другари! — викна Артур. — Който е съгласен на нашите две мечета да се дадат имената Филимон и Маша, моля да гласува!

Двадесет ръце се вдигнаха към ниския таван.

Филимон и Маша скоро престанаха да обръщат внимание на виковете и шума, на големите кожени ботуши с космати кончови и на жълтия лъскав под, по който острите им нокти се пързаляха така, като че ли на краката си имаха кънки. Те завираха розовите си езичета в отворените кутии със сладко сгъстено мляко дотогава, докато ги лъснаха като измити. След това, запомнили миризмата на ръцете, които ги гощаваха, бързо намериха Валя и се свиха в краката му.

— Още ли искате? — засмя се Дондуков. — Готово! На вас човек просто не може да откаже…

Двете мечета останаха да нощуват в каюткомпанията. По-точно в каюткомпанията не ги пуснаха, а ги оставиха в коридора между каюткомпанията и кухнята. Те бързо си намериха удобно местенце между чувалите с картофи и някакви сандъци с буркани, свиха се на кравайчета, като се долепиха едно до друго и скоро засумтяха, като се тревожеха и вълнуваха от някакви свои мечешки сънища… Пък и каюткомпанията скоро утихна. Независимо от това, че вън грееше слънце, беше късна нощ. И всички, които трябваше утре да застанат пред уредите си, трябваше да се наспят…

Първа се събуди Маша. Тя разтри с лапа черното си носле, изпръхтя и се опита да стане. Но дебелият Филимон сладко сумтеше и навираше кръглото си ухо точно в окото й. Маша го блъсна един-два пъти, но Филимон, който в момента сънуваше, че лови глупави нерпи на леда, изръмжа застрашително. Маша се възмути. Не стига, че този дебелак се е изтегнал върху нея, но си позволява и да се кара. Това, че е по-голям с няколко часа, не му дава право да се възгордява! Тя захапа ухото му с острите си зъбки и го разтърси… Филимон се събуди моментално. Главата му се тресеше на ляво и на дясно, като се удряше ту в чувала с картофите, ту в сандъка с бурканите. А ухото му гореше от остра болка. Филимон замахна с лапата си и перна Маша по главата. Маша заскимтя обидено и изпусна Филимон. Тогава започна истинската битка. Най-напред се разпра чувала с картофите и те се посипаха по главите им. Мечетата уплашено се дръпнаха назад. Сега пък най-горният сандък заплашително се разклати и след това с трясък се стовари на пода. А една голяма зелена зелка така трясна Филимон по плоската глава, че от очите му изхвръкнаха искри.

От сандъка нещо потече. Лепкаво. И ароматично. Маша лизна лапата си, която се беше намокрила — сладко! Тя, без да губи време, започна да събира с езичето си сладката течност. Филимон още ръмжеше ядосан, но като видя, че изостава, реши да остави сръднята за друг път. А локвата сироп ставаше все по-голяма и по-голяма. Мечетата облизваха лапичките си, бършеха очите си и ставаха лепкави…

В този момент вратата се отвори и дежурният по лагер Борис прекрачи с тежките си ботуши прага. Зад него идваше Валя, който трябваше да приготви закуска.

— Я виж, тези проклетници какво са направили! — възкликна Борис и като стъпи в локвата сироп, падна на пода. Косматите му ботуши така ритнаха Маша, че тя отхвръкна чак към червените бидони с газ. А Филимон уплашено се навря под падналия сандък, с което заприлича на едно малко захаросано бяло мече…

Добро утро!

4

На всяка научноизследователска станция на Северния полюс живеят освен хората и техните верни приятели — кучетата. Зад каюткомпанията, в за̀ветното място между кутиите с филми и два сандъка, беше убежището на суровия и намръщен Варнак. Варнак беше стар — вече девет години зимуваше от станция на станция, познаваше твърде много полярници и към задълженията си се отнасяше сериозно. Щом тропнеше вратата на каюткомпанията и дежурният започваше да оглежда хоризонта с големия морски бинокъл, Варнак излизаше от сандъка, протягаше се сладко-сладко и заставаше до краката му. Често пъти нощем, когато слънцето падаше съвсем ниско до хоризонта и лагерът потъваше в сън и тишина, Варнак тръгваше на обиколка. Той минаваше край къщичката на Артур и Едик, помирисваше карабината, закачена до вратата, като че ли искаше да провери дали е на мястото си, след това минаваше край вагончето, където живееше доктор Горбунов. Спираше край брезентените чували и вдъхваше познатата миризма на лекарства. Оттам пътят му минаваше край ледоизследователската лаборатория на Миша Сериков, под антената на йоносферната лаборатория, през полето, край къщурката, където денонощно тракаше дизеловият мотор на електростанцията, и завършваше при каюткомпанията. Варнак внимателно оглеждаше следите по тънката снежна покривка: тук е минал механикът Миша. Варнак е голям приятел с него — усеща миризмата на нафта и машинно масло. Варнак разлюлява опашката си, като че ли иска да каже на приятеля си: „Здравей! Знам, че си минал оттук!“ А тези два реда следи е оставил Толя Воробьов — Варнак като че ли усеща на рошавия си врат приятната ласка на силната му ръка, като че ли вижда огненорижавата му брада и приятната усмивка. Следите водят до вратата на къщичката: значи Толя се е прибрал късно!

А в тази къщичка живеят аеролозите. Колко пъти Варнак е наблюдавал как надуват и след това пускат големия бял балон, който литва като птица към синьото небе. Варнак си спомня как веднъж се спусна след него, като реши, че хората са го изпуснали… Тук живеят много приятели, но Варнак не обича да се върти край нея — в топлия, за̀ветен коридор живее тази смахната кучка Жана с двамата си сина. Тя няма други грижи, освен да ги прибира непрекъснато и да ръмжи срещу всеки, който ги приближава. Като че ли Варнак си няма друга работа, а ще седне да се занимава с тези тъпомуцунести и дебелокоремести палета на едри бели и сиви петна, които освен да сучат мляко и да скимтят, друго не могат да правят. Жанка дори до каюткомпанията не обича да ходи — случайно някой да не обиди двамата й сина!

Варнак тихо бърчи нос, не че Жанка се вижда, но така, за всеки случай, и отминава нататък…

След обиколката Варнак ляга на снега пред вратата на каюткомпанията и чака да се зададе Валя. Той не бърза да скача, да тича към него и да се подмилква — Варнак е сериозен, стар полярник и знае, че времето на закуската още не е дошло. Той само приветливо помръдва опашката си, а очите му напомнят на Валя: „Ти там, не се туткай — аз цяла нощ съм обикалял. Нали разбираш!“

И Валя го разбира — първата порция е за Варнак!

В съседство до Варнак живее Муха. Муха е също полярно куче с голям опит и стаж. Но като всяка жена си има капризи — тя обича да отива сред ледовете и с часове да дреме край някоя дупка в очакване на нерпата. Някой може да помисли, че Муха винаги е гладна. Но Варнак знае нейната страст — лова — и затова не й обръща внимание. Просто той не одобрява това отлъчване от лагера. Доброто полярно куче трябва да бъде винаги около лагера или около работната група. Разбира се, Муха винаги е на служба, само че понякога се заплесва, а това Варнак не понася… Но на полюса има едно правило: понасяй слабостите на другите, за да понасят и твоите! В края на краищата Муха е смела. Не е като Вася. Такъв подлец! Варнак дори ръмжи заплашително: не обича този лигльо Вася. Той върти опашка всекиму, зъби се без нужда на ляво и на дясно, разиграва сериозен и недостъпен пес, а всъщност има заешко сърце и при първа тревога веднага бърза да се скрие…

Щом мислите му се завъртяха около Вася, Варнак си спомни един случай. Веднъж на разсъмване край лагера се появи голям бял мечок. Той виреше черния си нос, пристъпваше тромаво на широките си лапи и явно имаше намерение да се намъкне в лагера. Варнак и Муха усетиха тежката му миризма още отдалече и веднага вдигнаха тревога. А този подлец Вася се направи, че е спал толкова дълбоко, че нищо не видял и не чул… Чудно просто как хората не го забелязват!

И накрая, в един сандък от макарони, подплатен с кече от стари ботуши, до вратата на радиостанцията, живееше Вадим. Неговият черен кожух на бели петна, приличаше на поизносено и закърпено пардесю. Нима може с такава тънка кожа и толкова къса козина да се живее на Полюса? Не е чудно, че този хлапак непрекъснато се увива около радистите и все гледа да се шмугне на топло в радиостанцията. Може би като порасне, ще свикне. Но сега…

Маша рано сутринта.

Варнак стигна до каюткомпанията и козината на врата му настръхна. По снега се разливаше тежка меча миризма. Той веднага наведе носа си към снега и започна да души внимателно — нямаше съмнение, че наблизо имаше бяла мечка! А следи нямаше! Варнак се завъртя и още веднъж внимателно изследва площадката пред вратата! Да! Мечка! Бяла мечка! Най-после черният му нос опря до малката цепнатина между вратата и стената. Нямаше никакво съмнение! В каюткомпанията имаше бяла мечка! Миризмата течеше на остра, тънка струя отвътре навън. Варнак заръмжа тревожно. Притича Муха. Двамата още веднъж провериха — да, да! Бяла мечка! А дежурният всяка минута ще дойде! Ще дойде и Валя, за да приготви закуската!

Варнак и Муха тревожно обикаляха около вратата. Най-сигурно беше да не вдигат преждевременно шум.

Когато откъм бараките се зададоха дежурният и Валя, Варнак и Муха се спуснаха към тях. Заръмжаха, задърпаха ги за ботушите, за полите на шубите, скачаха и се зъбеха пред тях. Но Борис и Валя не им обръщаха внимание. Те крачеха към каюткомпанията, без да подозират опасността, която ги заплашваше.

Борис вече хвана скобата на вратата, когато Варнак изквича и се хвърли напред.

Варнак, Муха и Маша.

— Я се дръж спокойно! — сряза го Борис и го перна по озъбената муцуна с брезентената ръкавица. — Какво си се разскачал, да не си се побъркал?

— Може би подушват мечетата! — досети се Валя.

— Чак пък толкова! — усъмни се Борис и дръпна вратата.

Филимон и Маша, които вече бяха свикнали с обстановката, едва, едва дочакаха да скръцне вратата. И щом слънчевата светлина нахлу в тъмния коридор, двете мечета се хвърлиха презглава в облака пара. И докато някой се усети, изхвръкнаха вън на белия сняг пред каюткомпанията.

Филимон и Маша бяха запомнили от старата Нану, че докъдето има лед, няма животно, което да е по-силно от бялата мечка. Затова Филимон много се учуди, когато нечии остри зъби го спипаха за кръглото ухо и започнаха да го извиват. Най-напред той реши, че това е тази проклетница Маша и затова заръмжа предупредително. Но когато изви поглед и видя някакъв озъбен, космат звяр с огромна рунтава опашка да го дърпа за ухото, Филя се уплаши. И както беше наведен, захапа една космата лапа…

Варнак побесня! Не стига, че са се намъкнали в каюткомпанията, не стига, че събориха Борис и заплашват живота му, но сега си позволяват и него, Варнак, да хапят! Той пусна ухото и захапа Филя за муцуната.

Маша в това време се търкаляше по снега, ревеше от яд и се мъчеше да се запази от острите зъби на Муха.

Вдигна се такава глъчка, че дори сънливият Вадим излезе от сандъка за макарони и започна да лае. А рунтавият Вася скачаше наоколо и скимтеше. Приличаше досущ на футболен запалянко, който не знае за кого точно да вика и затова само объркваше още повече нещата…

От всички бараки и палатки тичаха хора. С ботуши и ръце разритаха кучетата, отърваха мечетата и все още разревани и обидени, ги вкараха в каюткомпанията.

Филимон бързо се успокои, особено когато някой му тикна в устата бучка захар. Той бързо забрави болката и засмука с удоволствие, като само от време на време жално се обаждаше — не че чак толкова го болеше, колкото да се сети някой да му даде още захар… Маша, обаче в бъркотията и уплахата не разбра какво й дават, изплю захарта и захапа ръката, която я галеше между ушите. И чак когато я напляскаха по плоската глава, разбра най-после, че тук никой не й мисли злото.

5

Дните минаваха неусетно. Всъщност слънцето не залязваше и дали беше нощ, или ден, бе много трудно да се разбере. Само слънцето се накланяше леко към хоризонта. Тогава върху снега и леда се очертаваха дълги сенки, а ледовете в торосите ставаха прозрачно зеленикави и синкави. И освен това движението в лагера намаляваше, защото всички отиваха да спят. И само тук-таме някой от дежурните минаваше по приборите и ги проверяваше.

В бараката на ледоизследователя Миша Сериков иззвъня часовникът. Миша се надигна, погледна кой знае защо ръчния си часовник и започна да нахлузва големите космати ботуши — унти. След това облече голямата шуба, подплатена с кожа, нахлупи ушанката и като свали от сушилката ръкавиците си, отвори вратата. Вътре в бараката беше тъмно, защото прозорците бяха завесени с дебел брезент. Затова на прага Миша се спря, ослепен от среднощното слънце и блесналия лед. Той замижа, разтри очите си с ръка, вдъхна резливия вятър.

— Около минус двадесет градуса! — помисли си той.

След това се запъти към малката шахта, където бяха монтирани термометрите за измерване температурата на леда.

Той коленичи на леда и на лицето му се изписа учудване — термометърът, който трябваше да бъде най-отгоре, го нямаше. Отвори капака, бръкна вътре и извади дълъг и лъскав термометър. Да, този си беше на мястото. И онези там, долу, на три метра, на пет метра и на петнадесет метра дълбочина — също. А този, който трябваше да показва температурата на леда на повърхността, го нямаше.

Миша свали ушанката, почеса се по тила. Това бе третият термометър, който изчезваше. Досега не бе казал никому — ще го вземат на подбив. Как така ще му се губят термометрите, когато жива душа няма наоколо, пък и кучетата будуват непрекъснато. Сериков се огледа. До него бе клекнала Муха и го гледаше с кафявите си очи. По рунтавата й козина имаше шушулки лед — значи пак бе ходила из ледовете.

— Муха! — ласкаво каза Сериков. — Къде е термометърът, а?

Вася, Филимон и Маша. Време за обяд.

Кучето го гледаше лукаво. Ушите му стърчаха, от устата му излизаше пара. Тя се наведе игриво, като че ли ей сега щеше да скочи, но остана така, полегнала на силните си мъхнати лапи.

— Някой краде, Муха, а вие зяпате! — продължи да я мъмри Сериков. — Трети термометър ми се губи!

Миша стана, запъти се към бараката. Там той отвори зеления сандък, където пазеше резервните термометри и извади още един. Муха го чакаше на прага, като махаше рунтавата си опашка.

— И сега ще сложим нов, но ще го пазим, нали, Муха?

— С кого бърбориш там? — сънено се обади Олег и рижата му брада се подаде от одеялото.

— Разправям нещо на Муха — засмя се Сериков. — Някой ми краде термометрите.

Олег седна на леглото, примига няколко пъти, след това погледна часовника си. Наля си вода, отпи.

— Нищо не разбирам — каза той, — как така краде термометрите?

— Ами този тука е четвърти вече! — показа му го Миша.

— Да не би да го заравяш в снега, че после да не можеш да го намериш? — усъмни се Олег и затърси из панталоните си цигари.

Миша Сериков дори не сметна за необходимо да отговори. Той само завъртя глава. На прага се обърна и каза:

— Сега ще го сложа, но ще пазя. Ще се настаня тук до прозореца и ще пазя.

Олег запали цигара и сви рамене.

Когато Миша се върна, в бараката беше тъмно, а Олег вече спеше.

Миша притегли стола до стената, съблече се, след това се настани до прозореца и се загледа навън.

Бараката, в която живееха Миша Сериков и Олег Смелков, беше крайна в лагера. От прозорчето се виждаше безкрайна ледена равнина, която завършваше някъде на белезникавия хоризонт. Огряна от нощното слънце, тя беше покрита с хиляди сенки и полутонове и въпреки цялата си сурова ледена красота бе скучна и еднообразна. Миша запали цигара, замисли се… Вече осем месеца температурата в средата на ледения блок, на петнадесет метра дълбочина, оставаше непроменена. Дали бе зима или пък лято, дали вън вилнееха фъртуни или светеше слънце, бе все едно…

Целият си живот Миша Сериков бе посветил на изучаването на леда. И много малко хора можеха да си представят колко чудеса крие в себе си замръзналата вода. Едва вчера той бе завършил изучаването на ледения блок, върху който бе разположена станцията. В студената ледена лаборатория имаше разрязани и боядисани ледени стълбове. В тях личаха пластове, като по дънера на голямо дърво. И като ги броеше и разглеждаше, Миша се пренасяше мислено назад, когато между два острова, някъде в Ледовития океан, се е появила тънка ледена коричка… И днес, след двеста и петдесет години, в същите тези студени арктически води плува огромен леден остров, широк, колкото землището на едно село и дебел четиридесет метра… Той се движи бавно, величествено, хората, разположили се на неговия широк гръб, дори не усещат движението му, но точните уреди всеки ден регистрират ново местонахождение.

Каква ще бъде съдбата му? Миша пушеше и мислеше. Ако след година или две леденият остров бъде подхванат от северните течения, ще направи завой и отново ще влезе във въртеливо движение около Северния полюс. А ако го подхванат южните, тогава ще мине край Гренландия, през Лабрадор, ще попадне в топлите течения на Атлантическия океан и някъде на хиляди морски мили оттук сред мастилените води на океана островът на експедицията „Северен полюс-19“ ще завърши своя път. Ще изтънява, ще чезне, докато се стопи и се превърне отново на вода…

Миша склони глава, защото очите го заболяха да се взира в скучната ледена пустиня. После замижа, мислите му отскочиха към Ленинград, към зелените поля и цъфналите люляци на Марсово поле. И той заспа. И, разбира се, не видя как изчезна и четвъртият термометър…

Гена Горбунов, младият лекар на експедицията, излезе от бараката си. Закопча червеното яке, вдъхна дълбоко студения въздух и се отправи към каюткомпанията. Трябваше да провери дали дежурният е измил съдовете, дали е подредил столовата, да провери качеството на закуската… И още колко дребни наглед работи трябваше да свърши, докато другите още спят. Той излезе на площада, прескочи навятата преспа. Под ботушите му хрущеше снегът. Червеният флаг на пилона висеше неподвижен — беше удивително свежо и тихо утро. Гена си спомни, че днес трябваше да прави и контролните прегледи на полярниците. Той мислено повтаряше плана на работа, докато стигне до каюткомпанията. Дръпна вратата, влезе в тъмното антре и веднага усети шумоленето на газовите печки — Валя Дондуков вече шеташе в кухнята.

Тоя Валя! Пак е приготвил нещо сладко!

— Привет! — каза Гена, но Валя не го чу.

— Привет! — викна той по-високо.

Валя се обърна, усмихна се и кимна.

— Здравей!

— Какво има за закуска?

— Мляко, масло, конфитюр, колбаси, плодове.

Гена надникна в тенджерата, където се пенеше млякото.

— Я ми налей една чашка! — помоли той. — А това тука какво е?

— Компот! — отвърна Валя, като наливаше млякото в дебела фаянсова чаша с цветчета. — От сини сливи. За целия ден.

— А колбасите какви са?

— Докторски!

— Питам те сериозно.

— И аз отговарям най-сериозно. Виж сам!

Валя му показа обвивката.

Гена се зачуди:

— И такива не бях виждал.

— А има — назидателно каза Валя. — Двеста и петдесет килограма.

— За обед какво ще измайсториш? — попита Гена и отпи от млякото.

— Телешка супа, шницели, салата от прясно зеле и моркови, пелмени с масло, плодов сок и компот, кафе.

Доктор Горбунов преглежда Маша

Гена огледа продуктите, помириса месото, успя да надникне във всички тенджери. След това отиде в столовата, огледа чашите и чиниите, вилиците и лъжиците, най-внимателно изследва масите, дори се наведе да огледа пода.

— Гена! — обади се от кухнята Валя. — Маша нещо кашля…

— Ами! — усъмни се Горбунов. — Белите мечки не страдат от простуда!

— Ти я виж за всеки случай!

— Къде е?

— Сигурно спят с Филя отзад, в сандъците.

Гена излезе вън. Из лагера вече имаше движение. На прага на радиостанцията се шаренееше ризата на Валерка Кривошеин, който нещо оживено говореше на Витали Прозоров. В краката им се умилкваше Вадим, като чакаше някой да му обърне внимание и да го погали.

Гена заобиколи бараката. Срещу него се вдигна Варнак, помаха с опашка и отново легна. А малко по-нататък, зад два сандъка, тясно сврени едно до друго, спяха двете бели мечета.

Гена приближи, клекна до тях. Черните им нослета мърдаха и душеха въздуха, но очите им бяха затворени.

— Я не се преструвайте! — строго каза Гена. — Кой е болен?

Артур

Мечетата се разшаваха. Те добре познаваха Гена. Не се бояха от него, както впрочем не се бояха от никого в лагера. Но Гена бе ласкав. Тънките му дълги пръсти опипваха краката им и мускулите, без да причинява болка, настойчиво, но внимателно отваряха челюстите им, повдигаха клепачите. И мечетата не виждаха нищо обидно в неговите действия. Може би това си беше негова игра? После, той не се сърдеше, когато го хващаха за ботушите и се мъчеха да го търколят в снега, не плескаше с тежката брезентена ръкавица, не се караше и не хокаше…

— Ей, немирнице! — подвикна Гена и хвана Маша за врата. — Я ела да видя защо кашляш?

Маша изръмжа предупредително. Сънливецът Филя само се обърна на другата страна. Но тук не можеше да се направи нищо. Колкото и да ръмжеше и да си даваше вид, че е сърдита, Маша трябваше да изтърпи целия преглед.

И когато Гена я пусна, тя ожесточено захапа дебелака Филя за ухото и го потътри по снега. Филя заквича уплашено, след това изръмжа и скочи като топка. И в този миг под него нещо светна на слънцето.

Гена протегна ръка и с учудване вдигна голям термометър. А когато поразрови талаша и снега, намери още три.

— Я виж къде са паднали! — рече си Гена. — Трябва да предупредя Сериков.

И той се запъти към каюткомпанията.

Миша Сериков пиеше чай. Още щом вратата се отвори и Гена влезе, Миша видя в ръцете му термометрите. Той бе така изненадан, че си остана с отворена уста.

— Михаил Иванович! — каза Гена. — Това не са ли ваши термометри?

— Мои са! — объркано каза Сериков. — Къде ги намери?

— Паднали са до мечетата. Чудно, че не са ги счупили!

— Абе аз още онзи ден видях, че Филя мъкне нещо лъскаво в устата си, но не обърнах внимание — обади се Володя Волдаев. — Рекох, че е намерил някоя алуминиева пръчка някъде…

Наоколо всички се разсмяха.

— Е, Михаил Иванович — обади се Артур, — смятам да ви зачисля Филя като помощник. Само един ледоизследовател на цяла станция — не върви!

Отново избухна смях.

— Валя! — обърна се Гена към готвача. — На Маша й няма нищо — здрава е. Сигурно, докато са измервали температурата на леда, е налапала нещо. Дай и днес двойна порция и всичко ще се оправи.

6

Варнак и Вася се скараха през нощта, когато лагерът бе потънал в сънна тишина. И всичко като че ли започна от нищо: когато Варнак се върна от обиколка по лагера, намери Вася да лежи на неговото място — между двата сандъка, където бе разсипан талаш и никакъв вятър не можеше да проникне. Варнак бе старши сред всички кучета и животни. Нему безпрекословно се подчиняваха всички. И сега, такова нахалство! Варнак тихо заръмжа и показа големите си жълти зъби. Но Вася и не мислеше да отстъпва. Той само изправи уши и жълтите му очи блеснаха със зъл пламък.

Варнак се поколеба. Ако отстъпеше сега, ще трябва да отстъпва и после, утре, вдругиден… Трябваше да отстъпи на този мухльо охраната на лагера и да му се подчинява! Това не биваше да стане! Варнак повтори предупреждението си и пристъпи от единия крак на другия. Но Вася само сви уши и оголи зъби.

Тогава Варнак го налетя като вихрушка. Стар беше, но лапите и вратът му бяха здрави, а зъбите — остри. Той спипа Вася за охранения космат врат и го помъкна из снега, като го натискаше по грапавия лед. Отначало Вася се опъваше, ръмжеше застрашително, после започна да скимти, но Варнак бе неумолим. Тогава Вася започна пронизително да квичи, като призоваваше на помощ всеки, който можеше да го чуе.

От радиостанцията излезе Витали. В ръката му имаше карабина. Той се огледа, но като видя, че Варнак пердаши Вася, само се усмихна и се прибра на топло — Варнак си знае работата. А Вася не го обичаха, защото беше страхлив и подлизурко.

На закуска Витали разказа на Артур за нощната свада между двете кучета. Артур захапа мустак и не каза нищо.

Следобедът беше напрегнат. От Голямата земя на Полюса бе пристигнал самолет. Трябваше да се разтовари. Тракторът пърпореше и гълташе парчетата леден път до летището, като мъкнеше след себе си голямата дървена шейна. Встрани тичаха Муха и Вася. Полярниците седяха на шейната. А тракторът се управляваше от Толя Биков. Всички обичаха това пътуване до летището, което малко разнообразяваше скуката от всекидневната работа.

Вася и Филимон.

На ледената писта стоеше голям самолет с червена муцуна и криле. Полярниците сваляха от него червени балони с пропан-газ, зелени брезентени чували с прибори, поща, дрехи, черни варели с нафта и бензин, сандъци с инструменти и храна…

А когато всичко бе натоварено на шейната и Толя палеше мотора, Артур приближи до началника на експедицията:

— Павел Афанасиевич. Може ли да вземете Вася на Голямата земя?

— Защо?

— От него не става полярник — обясни Артур. — Бяга от мечките, не излиза с групите, заяжда се с Варнак и изобщо…

— Слушай, драги — отвърна Павел Афанасиевич, — кой ще се занимава с този твой Вася? Просто ще го застрелят и ще го направят на ботуши. Нека си остане тука! Може пък да се оправи!

— Денят се познава от сутринта! — отвърна Артур. — От него нищо няма да излезе. Некадърник!

— Нищо. Да почакаме!

Самолетът отлетя. А шейната се върна в лагера. С нея се върнаха и Муха, и Вася.

Вася веднага се запъти към кухнята, като дори не обърна внимание на дългия и изпитателен поглед, с който го изпроводи Артур.

На една ламаринена поставка зад бараките гореше огън. Толя Биков и Миша Судаков приготвяха жар за скарата. Те цепеха излишните дъски и повредените дървени трупчета, които не ставаха за работа и ги хвърляха във веселия огън. Жълти и оранжеви езичета пърпореха под леките пориви на вятъра, смесваха се, преливаха и приличаха на някакво загадъчно цвете, разцъфнало сред снега. Филимон, който беше обиден на Сериков заради историята с откраднатите термометри, се шляеше по лагера и тихо стенеше, като си спомняше как безцеремонно го бяха дърпали за ушите, когато се бе помъкнал да задигне още един термометър. Обидата му не беше преминала пък и никой не го приласка и не му даде нищо сладко. Това вече минаваше всякакви граници. Затова сега той тихо стенеше и търсеше съчувствие. Но полярниците бяха по лаборатории и палатки, та никой не му обръщаше внимание. И тук Филимон изведнъж съзря Биков и Судаков, които клечаха зад бараките. Той тутакси реши, че те си нямат работа и се запъти към тях, като се надяваше да намери утеха, съчувствие и може би нещо сладичко. И добре, че я няма тази Маша — ако падне нещо, ще остане само за него… Той вървеше бавно, като че ли искаше още отдалеч да забележат мъката му, но после реши, че ще се забави и затова се затича… Но когато ги доближи, спря като втрещен. Между двамата скачаше нещо червено, живо… Филимон сви уши и подуши въздуха. Имаше нещо ново в тази миризма. Беше любопитно и малко страшно. Нито старата Нану на времето им бе казвала за нещо подобно, нито пък в лагера бяха виждали нещо такова.

Филимон направи няколко крачки напред, като душеше въздуха. Ами ако е нещо сладко? Той отново пристъпи напред.

— Къде се навираш, къде? — гърлено каза Судаков и го дръпна за врата. — Ще се опариш!

Но Филимон изръмжа и показа зъбите си. Щом го спират, значи има нещо интересно и искат да го оставят само за себе си! Но на Филя тези не минават. Той не обърна внимание и продължи да души напред. Тогава Судаков го плесна по муцуната с ръкавицата си и като го сграбчи за кожуха, отхвърли го назад. Цялата обида към Сериков избухна с нова сила. Ушите още го боляха, а сега така безцеремонно го теглят за кожуха. Филимон замахна с лапата си и отново се насочи към огъня.

— Остави го! — каза Биков. — Докато не се опари, няма да разбере!

Филимон напредваше стъпка по стъпка. На носа му ставаше все по-топло. И миризмата — по апетитна.

И изведнъж като че ли някакъв остър нокът се заби в носа му. От очите му изхвръкнаха искри, потекоха сълзи. Филимон изтри черния си нос с лапата, но болката не преминаваше. Тогава той започна да трие носа си с двете лапи едновременно и да реве…

— Аз нали казвах някому! — назидателно каза Судаков. — На̀ ти сега!

Филимон заби нос в леда. Студът изведнъж успокои болката.

Филимон погледна с черните си очички-мъниста хората край огъня. Те се смееха. Тогава Филимон реши да пусне в ход най-силното оръжие на бялата мечка — тежкия удар на лапата. Той събра четирите си крака на едно място, отблъсна се с тях и с един скок се озова до огъня. Тогава той започна да удря безразборно.

Пакостникът Филимон.

Болеше го, но белите мечки са упорити! Най-после някой го хвана за врата и го хвърли настрана. Лапите го боляха, затова Филимон легна на снега и ги притисна под себе си. В душата му се набираше обида и злоба…

— Това, ако е куче — казваше Судаков, — като се опари веднъж, няма да припари повече…

— Казват, че лъвът бил цар! Глупости. Лъвът се бои от слона, от носорога, от хипопотама… А тук, на север, истинският цар е бялата мечка. Нищо живо не може да й се опре… — каза Биков и вдигна едно въгленче, за да запали цигарата си. — Бялата мечка не е научена да отстъпва! Нали го видя?

Унижен и обиден, Филимон се помъкна към кухнята, като се надяваше, че ще срещне Гена Горбунов или Валя Дондуков. Ето кой винаги намира нещо сладко за него!

Както се тътреше бавно край зелените брезентени чували, опърленият му нос долови приятна и позната миризма. Миришеше на карамели. От онези кафяви малки неща, които просто се топят на езика, хрускат и след тях остава такова едно приятно усещане.

Филимон спря. Носът му сам се обърна към една от торбите. Да, не можеше да има никакво съмнение. Той се изправи, обхвана с лапите си торбата и я потегли към себе си. Торбата се разлюля и тупна на леда. Филимон я натисна. Вътре нещо зашумоля. Миризмата на карамел стана още по-остра. Ясно!

Филимон пусна в ход всичките си оръжия — острите нокти и още по-острите бели зъбки. Брезентът беше як, но белите мечки не са свикнали да се предават лесно. Той бе цял запъхтян от борбата с чувала, когато на помощ довтаса Маша. Двамата успяха да раздерат чувала от едната страна. Филимон бързо навря муцуната си в дупката и налапа колкото можа да поеме от шумолящите апетитни карамели…

Маша, Вадим и радистът Валерка Кривошеин.

Но защо в устата му останаха някакви лепкави парцали, които бяха безвкусни? Хартия… Филимон изплю виолетовите обвивки, но те се залепиха на носа му. Поиска да ги махне оттам, но те се полепиха по мустаците му. Замахна с лапата си — част от тях се лепнаха върху ноктите, други по главата му. А Маша в това време лапаше. Филимон реши да не се занимава повече с глупави работи и отново навря муцуната си в чувала. Но и хартийките станаха повече. Някои от тях се полепиха дори по ушите му. А една съвсем нахална затвори дясното му око и сега всичко му се виждаше виолетово. Маша също не бе по-добре. Двете мечета ядяха, ръмжаха, бутаха се около чувала с карамелите, лепеха си все нови и нови хартийки, докато сами заприличаха на два големи карамела. И когато от очите им изчезнаха снега, светлината, лагера, двете мечета зареваха отчаяно и търтиха на бяг. Но носовете им срещаха все остри и твърди неща — ту ръба на някой сандък, ту плоската стена на бараката, ту облата воняща обвивка на някой черен варел за нафта…

Добре, че Толя Биков и Судаков се притекоха на помощ. Те вдигнаха двата мечока за вратовете, отнесоха ги в банята и там хубаво ги измиха със студена вода. След това ги изгониха вън, на чистия бял сняг, където ги чакаше присмехулният поглед на Варнак. Той се бе притекъл на шума и удовлетворено наблюдаваше как мечетата бяха наказани за пакостта. Разбира се, кучето преценяваше, че миенето на Северния полюс е най-голямото наказание, което можеше да се измисли, защото за обикновените кучета такава баня беше равносилна на гибел… Затова остана много учуден, когато двамата немирници се опънаха на снега зад каюткомпанията и сладко-сладко захъркаха.

7

Варнак и Муха едновременно вдигнаха глави и се ослушаха. Наоколо беше тихо. Само в ледения, чист и спокоен въздух се промъкваше някаква едва доловима тежка миризма. Слънцето бе започнало да се изкачва към зенита, сенките по леда ставаха по-къси — наближаваше времето, когато от бараките и лабораториите щяха да наизлязат хората. Кучетата бяха разтревожени.

Муха тихо заръмжа. Стана. Разтърси козината си, за да опада снега и застина неподвижна. Варнак също се изправи. Огледа се. До стената на каюткомпанията мирно дремеха Филимон и Маша. Кучетата вече отдавна не ги закачаха, защото разбраха, че тези тромави и игриви бели мечета са собственост на лагера, че хората не се плашат от тях, а напротив — обичат да ги милват и да ги закачат, когато нямаха друга работа.

Варнак тръгна към аерологичната лаборатория. След него, настръхнала и разтревожена, пристъпи и Муха.

И още щом завиха зад ъгъла на дизелната, където чукаше и тракаше електрогенератора, Варнак и Муха видяха голяма бяла мечка да размахва главата си край една от бараките. Кучетата не се колебаха нито един миг — те се спуснаха към мечока, като разгониха тишината със звънлив лай. Зад тях някъде хлопна врата. Чуха се гласове.

Мечката наведе ниско глава, подуши снега. Черните й очи полека започнаха да почервеняват. Тя събра четирите си лапи една до друга и се приготви да скочи. Но Варнак бе опитен — той измери на око разстоянието на възможния скок и спря, като показваше големите си жълти зъби. До него ръмжеше Муха.

Кучетата не знаеха, че сега дежурният звъни по всички телефони и предава тревожната вест:

— В района на лагера — мечка! Внимание!

И от жълтите дървени къщички излизаха хора. Отваряха предпазливо вратата, оглеждаха се и чак тогава пристъпваха навън. Някои носеха фотоапарати, други карабини, трети — ракетни пистолети. Колкото и опасен гостенин да е бялата мечка, никой няма право да я убива. Тя трябва да се прогони далече в ледовете. А ракетите и гърмежите винаги са били ефикасно средство…

Мечокът се отклони от последната барака, направи един голям завой и се оказа от другата страна на лагера. Варнак и Муха го следваха неотстъпно.

Прогърмяха първите изстрели, засъскаха първите ракети. Но мечокът бе голям и гладен. Той само вдигаше глава и следеше тези разноцветни звезди, които със свистене прелитаха над него.

Край последната барака, ледената лаборатория на Миша Сериков, се събра цяла тълпа. Все пак в лагера не идваха всеки ден бели мечки! Една снимка, направена не в зоологическата градина е толкова достойна за уважение, колкото и една мечешка кожа, безцелно просната на пода.

И точно, когато всички смятаха, че мечокът ще се обърне и ще се отдалечи към торосите[1], той направи няколко огромни скока към хората.

— Прибирай се! — извика Артур, началникът. — Всички в бараката!

И точно тук стана бъркотията. Пръв реши да се скрие големият и силен пес Вася. Но той се заплете в краката на хората, те се спънаха от него, попадаха и пред входа се образува купчина хора.

— Стреляй! — отново извика Артур.

Но Варнак бе по-бърз от командата. Той се хвърли смело напред и захапа мечока за задната лапа. Страшен удар го отхвърли встрани. Леденото поле се завъртя пред очите му, небето потъмня. Но мечокът спря. Само за секунда, но спря. И тази секунда бе достатъчна стрелците да се окопитят. От покрива на лабораторията се разнесоха гърмежи. Стреляха Витали и Миша. Мечокът се спря, седна, после тежко се отпусна и притисна тежкото си тяло към леда. Варнак се надигна над него, готов отново да се хвърли в боя.

Събираха се и полярниците. Те заобиколиха мечката, заговориха всички едновременно… И чак тогава Варнак усети слабост в цялото си тяло. Виеше му се свят, краката му започнаха да треперят, опашката му увисна. Той приседна. Не искаше да показва слабостта си. Но после падна като подсечен и само червеният му език близваше от време на време студения сняг.

Някой го вдигна на ръце. Варнак затвори очи, но по миризмата разбра — носеше го Толя Воробьов. От силните му ръце идваше топлина и ласка. Варнак се отпусна.

Отредиха му специално място зад каюткомпанията. Само че нахвърляха още талаш и поставиха чувала така, че да не духа отникъде. А след това дойде и Гена. Той насила отвори стиснатите му челюсти и вля вътре някаква горчива течност, която Варнак покорно глътна. Болката изчезна. Стана му топло. До самия му нос Валя постави пълна паница с топло мляко. Варнак уморено отвори очи, погледна с благодарност готвача и отново задряма.

А ловките пръсти на Гена опипваха гърдите му, лапите, врата…

— Няма нищо счупено! — каза той. — Но ударът изглежда е бил силен. И рани няма.

Рани нямаше. Но вътре в гърдите му нещо ставаше. Варнак чувствуваше изгарящ огън. Искаше му се да пие студена, разхладителна вода… Той ближеше снега, за миг се унасяше, а после вътрешният огън започваше отново да го мъчи.

Полека-лека хората се разотидоха. Над лагера се спусна привичната тишина. И само от час на час Валя или Гена надникваха при болното куче, за да видят има ли нужда от нещо. А после слънцето отново се наклони към хоризонта, сенките станаха дълги, повя резлив южен вятър и всичко утихна.

Варнак, след боя с бялата мечка.

Зад сандъците се чуха леки стъпки. Варнак отвори очи и се ослуша. Някой пристъпваше бавно и внимателно. А след това иззад сандъците се показа Вася. Той наведе ниско глава, наостри уши и тихо, злобно изръмжа. Варнак пренебрежително отпусна глава — гърдите му горяха, виеше му се свят. Затова дори не повярва, когато острите зъби на Вася се впиха в гърлото му и започнаха да го душат. Варнак поиска да изръмжи, да залае, но от гърлото му излезе само мъчително и тежко хъркане. А в ноздрите му нахлу тръпчивият вкус и острият мирис на прясна кръв.

Сутринта Гена намери Варнак вкочанен. На гърлото му имаше следи от зъби. Той стоя така една минута, поклати глава и потърси с поглед Вася. Той стоеше на две крачки от него, махаше опашка и го гледаше право в очите. А по козината на врата му и на предните му лапи имаше засъхнала кръв.

Гена влезе в каюткомпанията.

— Как е Варнак? — попитаха го няколко души.

— Варнак е умрял! — каза Гена.

В каюткомпанията настъпи тишина.

— Вася го е удушил нощеска! — тихо обясни Генадий.

Артур стана. Мълчаливо откачи карабината от стената и излезе. Полярниците стояха мълчаливи и замислени. И когато вън гръмна самотен изстрел, никой не помръдна.

Артур се върна. Той закачи пушката на стената, изтри с ръка лицето си. След това изгледа всички и бавно каза:

— Северът не обича страхливци и подлеци!

Късно след обяд полярниците погребаха Варнак. Миша Судаков проби дупка в леда, сложи в нея един пакет взрив и гробът бе готов. Засипаха го със сняг и дребен лед. И стреляха три пъти — така, както се изпраща заслужил и верен другар. А на малкия снежен хълм забиха алуминиева пръчка с табелка, на която бе написано:

Тук е погребано полярното куче

Варнак,

загинало геройски при изпълнение

на служебния си дълг!

Наближаваше късото полярно лято. Денем, когато слънцето бе високо, снегът омекваше и вече не скърцаше под краката ни. Влагата безмилостно проникваше през плъстените подметки на ботушите и трябваше все по-често да обуваме гумени ботуши. Тук-таме блестяха локвички. Скоро щеше да настъпи топло време, по ледовете щяха да потекат цели реки, да се образуват езерца, от летището нямаше да остане и следа: на негово място ще има вода, която щеше да полира и дълбае леда…

На обяд Артур седна до мен и като помълча, каза:

— Последният самолет е в четвъртък!

Не ми се тръгваше. Но сега цели три месеца лагерът щеше да бъде изолиран от останалия свят. И чак наесен, когато слънцето залезе и водата отново се превърне в лед, ще може да кацнат други самолети. Трябваше да си заминавам.

— Значи, край! — казах. — До нови срещи!

Артур мълчаливо кимна с глава.

— Искам да те питам нещо — рече ми той. — Какво ще кажеш, ако ти подарим мечетата? Филимон и Маша?

— И двете ли?

— Ако Паул Фрайер се откаже от едното, вземи ги и двете. Те растат, ще станат опасни…

— А защо не ги закараме в ледовете и там да ги пуснем на свобода! — предложи Фрайер, когато му съобщихме новината.

— Не може — каза Артур. — Те са свикнали с хората. Ще намерят някоя друга станция, доверчиво ще тръгнат към хората и там ще ги убият. Жалко е.

И така, съдбата на Филимон и Маша бе решена.

А късно вечерта, когато всички вече бяха се пръснали, към мен приближи Паул. Седна до мен, усмихна се.

— Заминаваме?

Кимнах.

— Ако не възразяваш, аз ще взема Филимон. В Берлин ще е добре, вярвай ми.

Съгласих се.

В четвъртък над лагера прелетя самолет. Полярниците бяха оживени. Миша Судаков подготвяше трактора. Толя, вече облечен, бе готов за път. Други сковаваха сандъци за Филимон и Маша. Направихме с Паул последен тур по лагера. Вземахме си довиждане, разменяхме адреси, прегръщахме другарите си, прегръщаха ни и нас… И когато се качихме на шейната, с нас тръгна половината лагер…

Довиждане, Север!

След два часа вече бяхме във въздуха. Под крилото се мярнаха бараките на лагера, видяхме хора, които махаха след нас. След това всичко изчезна и самолетът увисна между сребристото, студено небе и безкрайния белезникав лед на Великия Север.

* * *

В отделна клетка в Софийската зоологическа градина има голяма бяла мечка. Тя зорко следи посетителите с черните си очи, които приличат на маслини, изправя се на задните си лапи и търпеливо чака някой да й хвърли нещо сладко. Това е Маша. Тя порасна, наедря, но си остана все същата — обича сладки неща, упорита е, палава и весела. Само понякога ляга в сенчестия ъгъл на клетката и задрямва. Може би си спомня за старата Нану, за Филимон, за безкрайните ледени полета на Северния полюс, за безгрижните дни в лагера на младежката научноизследователска станция „Северен полюс-19“, или за удивителното пътешествие до нашата слънчева родина?

Кой знае?

Северен полюс — София, 1970

До нови срещи в Арктика!

[1] Тороси — натрупана грамада от ледени блокове в северните морета. — Бел.ред. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.